Traducerea și adaptarea Richard Nasta @ RoSA pentru www.rosa-team.ro
PARIS, 3 IUNIE 1940
BUSSY, CENTRUL FRANȚEI O SĂPTĂMÂNĂ MAI TÂRZIU
A-nceput cu o furtună.
Înainte ca bombele nemților să cadă
în periferiile Parisului pentru prima oară.
Înspăimântând oamenii și părăsind orașul cât mai repede.
La țară, războiul s-a simțit altfel.
Și-am rămas preocupată de cel ce-l dădeam acasă.
Nu ești îmbrăcată încă?
Vom întârzia.
Chiar crezi c-ar trebui să ieșim astăzi afară?
De ce nu?
Soacră-mea, doamna Anzhelier.
Refuză să accepte termenul de înfrângere.
Chiar și-atunci când refugiații din Paris au început să ajungă aici.
Trei ani am fost măritată cu prețiosul ei fiu,
la insistențele tatălui meu m-am mutat cu el în Bussy.
Gaston luptând pe front, a simțit că trebuie să învăț să conduc moșia.
Lunar ne vizităm chiriașii.
Într-o duminică, pentru că doamna știa că fermierii vor fi acasă.
Nu fă niciun zgomot, așa vom ști cum locuiesc.
Îi plăcea să-i prindă-n direct.
Nu mi-a plăcut acest lucru.
- Ai auzit vreo veste de la fiul tău? - Nu. Nu-n ultima săptămână. Tu?
- Nu, nimic de la băieții noștri. - Oamenii spun că Parisul va cădea.
Oamenii spun multe lucruri.
Asta-i tot?
Doamnă, e o fermă mare, și mi-a fost greu fără frații mei.
Notează cât au să ne datoreze următoarea lună.
Dacă fac vreo excepție, Gaston n-ar mai avea unde să se întoarcă.
Atunci ce-a realizat?
Haide, Lucille.
Bună dimineața.
Nu plătesc chiria, dar nu se gândesc de două ori înainte să cumpere mătase.
Înțelegi?
Știu că sună dur, dar dacă le dai un deget îți vor lua toată mâna.
Când Gaston se va întoarce va vedea că are o soție cu care să...
Oprește-te! Oprește mașina!
- Ar trebui să te întorci. - Nu.
Avem de cumpărat cartofi și de vizitat alți patru chiriași...
Nebunul.
- Pare foarte greu. - Poate să se descurce.
- Cat îți datorez? - 4 franci.
Mulțumesc.
Sunt multe mașini venind dinspre Paris.
Tata mi-a spus mereu că:
"Dacă vrei să vezi cum sunt oamenii cu adevărat, începe războiul."
Ce-i cu șirul ăsta?
Du-te să vezi cât de lung e.
Scuză-mă, doamnă! N-aș cere asta, dar soția mea e foarte obosită.
Am umblat de la Paris până aici. Poate să se odihnească-n mașina ta?
Da! Desigur!
Doamne.
- Sunt ale noastre? - Sunt mereu ale lor.
Anna!
- Mulțumesc. - Lucille.
- Trebuie să eliberăm drumul. - Ne poți duce-n cel mai apropiat oraș?
Tu!
Ieși din mașina mea!
Lucille, treci în mașină!
Când îți spun să faci ceva, o faci.
Ăsta era războiul.
Parisul a aterizat în Bussy.
Femeile și copii scăpând de bombe, căutau mâncare și adăpost.
Dar inamicii iau urmărit aici.
- Mișcă! - Doamna Caren?
Sunt Lucille Anzhelier... Soția lui Gaston!
Dă-te din calea mea!
Trebuie să pleci, sunt pe drum!
Oameni abandonați. Încredeți-vă în soldații nemți.
Și-așa, Franța a fost ocupată.
Nu trebuie să vă descurajați.
Soldații nu vă vor afecta viața de zi cu zi.
Nu trebuie să vă impuneți lor.
Fiți politicoși cu soldații nemți, și vă vor răspunde cu aceiași monedă.
Amintiți-vă că soldații sunt oameni.
Respectați-i și veți fi respectați.
Frica a cuprins orașul.
Erau zvonuri cum că un regiment se îndrepta spre Bussy.
N-am lăsat nimic de valoare în biroul lui Gaston.
Doamna Anzhelier ar prefera să le vadă arzând decât în mâna soldaților.
Pastorul din Bussy!
O mare tragedie s-a năpustit asupra națiunii noastre.
Milioane de oameni au plecat de-acasă. Și mulți alții și-au pierdut sufletele.
Și soarta unei noi generații de oameni tineri rămâne necunoscută.
Doar Domnul știe ce ne vom face.
Și țara pe care n-o mai putem numi a noastră.
Trebuie să rămânem uniți.
Trebuie să punem umăr la umăr și să ne apărăm vecinul.
Trebuie să fim uniți ca o familie, sub protecția Domnului.
Sunt aici.
Să ne rugăm.
Tatăl nostru care ești in ceruri.
Sfințească-Se voia Ta, Vie împărăția Ta,
Facă-se voia Ta, Precum în cer așa și pe pământ,
Pâinea noastră cea de toate zilele, Dă-ne-o nouă astăzi, și ne iartă
greșelile noastre precum iertăm și noi greșiților noștri,
Și nu ne lasă pe noi în ispită, Ci ne izbăvește de cel rău. Amin.
Sub autoritatea și semnătura mareșalului Petain,
nouă constituție a statului francez a fost semnată.
Garantând dreptul libertății, muncii și-a trăirii.
Sunteți învinși. Și acum noi suntem la comandă.
Toate armele să fie predată centrului german mâine dimineață.
Conform planului Conducătorului, această regiune este sfârșitul nostru.
- Cat timp vor sta aici? - Nu știu.
Să fiu al naibii dacă trăiesc după ora nemților.
Celor care le-a fost încartiruit câte-un ofițer,
să se întoarcă acasă și să se pregătească de venirea lor.
Nu ne uităm la el și nu vorbim cu el.
Bună ziua.
Doamnă?
Doamna Anzhelier? Sunt Fon Falk. Bruno von Falk.
Vi s-a spus că vin?
Doamnă?
Voi încerca să nu vă deranjez.
Am nevoie doar de-o cameră și undeva unde să lucrez.
Scuză-mă.
Sper că nu te superi, nu pot întârzia.
N-a spus nimic despre un câine.
Atenție! Stingerea!
Doamne Dumnezeule, binecuvântează aceste daruri pe care le vom primi.
Binecuvântează-i pe cei ce n-au putut fi astăzi cu noi.
Păzește-i de pericol. Ai grijă de ei.
- Amin. - Amin.
Doamnă?
Am nevoie de cheia de la pian și de la birou.
Vă dau cuvântul meu că vor fi tratate cu mare grijă.
Marthe îți va da cheile.
O seară plăcută.
O să cânte imnul nemților cel mai sigur.
- Ai găsit un loc unde să stai? - Da, mulțumesc.
Aveți grijă la evrei!
Ai văzut afișul ăsta?
Trebuie să folosim banii lor. Nu putem ieși după ora nouă.
Și Domnul să ne ajute dacă vor auzi că ascultăm imnul Franței.
- Ai pe cineva? - Un ofițer.
Asta se întâmplă dacă ai cea mai bună casă din sat.
- Tu? - N-am pe nimeni.
Casele cele mai urâte au rămas neocupate.
De ce s-a uitat la mine așa?
Nu știi?
Soacră-ta au mutat-o pe ea și părinții ei într-un hambar.
Apoi a pus un refugiat din Paris în casa lor.
Și-a dublat chiria.
Următorul.
Numele, ocupația, adresa?
Benoit Labarie, fermier. Moșia Manmoro.
Următorul.
- Contesa? - Benoit!
Scuză-mă! Soția și copilul tău au fost ieri la biserică, tu unde-ai fost?
Am lucrat. Nu c-ai știi ce-nseamnă asta.
Benoit, te rog, ai grijă ce le spui.
Se ocupă de chiriași de generații întregi, și dacă...
Bonnet, vei găsi o casă.
M-ai înțeles, am o rugăminte. Dacă se poate.
Care-i rugămintea?
Putem să discutăm în privat?
Bonnet, lasă-ne. Mulțumesc.
- Voi pleca. - Ia un loc.
- Te rog. - Mulțumesc.
Am înțeles că ofițerul Bonnet a fost trimis la Castel.
Da, așa este.
Pentru noi e mai ușor să stăm cât mai în centrul orașului.
- Înțeleg. - Ei te văd că un traducător.
Dar e bine că ești primar.
Nu asta-i rugămintea mea.
Proprietara e foarte speriată, pentru că-i bogată.
Dacă ai putea să alegi o altă casă.
- Unde să trimit atunci Locotenentul? - La ferme. Unde aerul e curat.
O să-i placă. De exemplu, ferma Labarie.
Nu voi fi datornic.
Înăuntru.
Asta-i tot, din păcate.
N-au mai fost bărbați afară de foarte mult timp.
Mamele soldaților francezi s-au uitat cu dezgust,
și l-au implorat pe Domnul să-i blesteme.
Te pot ajuta?
- Dar femeile tinere s-au uitat după ei. - Ești frumoasă, cum te numești?
Celine. C-e-l-i-n-e.
Celine, pot să vorbesc cu tine?
Pot să car eu plasele pentru tine?
Oricum merg în direcția aia.
Poți să mă refuzi, mulțumesc.
Nu le lăsa aici.
N-o să ne lipsească asta.
Te face să te simți mai bine? Atunci ajută-i.
Soacră-mea a pretins că suntem uniți în război.
Dar bogații au continuat să-și mănânce grâul
și-au continuat să-și numere banii împreună cu ceilalți.
Alții, ca Benoit Madeleine, nu-și permit atât de multe.
E pentru tine. Noi avem destulă mâncare.
Dacă înțelegi ce vreau să-ți spun.
Cred că-ți lipsește Gaston. Neavând cu cine să vorbești.
Da, așa este.
- Îi scri? - Nu știm unde e.
Ar trebui să-i scrii oricum. Te face să te simți mai bine.
Doamne, Benoit ar face orice să facă schimb cu Gaston.
- Să se lupte ca un bărbat. - Pe bune?
Da. Dacă nu mă crezi, du-te și întreabă-l chiar tu.
- Te putem ajuta? - Doamnă...
A fost o schimbare de planuri. Am fost încartiruit ție.
Îmi cer scuze pentru acest lucru.
Dar au spus că suntem prea departe de fermă ca să avem pe cineva.
Și eu am fost surprins. Stăteam la castel.
- Ești un ofițer? - Un Locotenent.
Pentru că asta-i doar o fermă.
Camerele nu-s așa bune, nici n-avem apă caldă.
Nu-ți face griji pentru mine.
O să fie de ajuns.
Vino aici.
Acest ofițer și-a arătat voința de-a distruge viața lui Madeleine,
ca și cum viața ei n-ar fi deja dificilă.
Și cum rămâne cu soldatul nostru?
În fiecare seară-l auzeam.
Cânta mereu aceiași piesă necunoscută.
Trebuia să-l urăsc,
chiar dacă prezența lui a fost o ușurare după atâtea luni de liniște.
Dragă Gaston Nadal, când vei citi asta...
Du-te!
Scuză că te deranjez.
Câinele nu-i al meu. L-am găsit într-un oraș abandonat.
Măcar e francez.
Se poate?
Casa ta-i minunată, doamnă.
Nu-i a mea. E al soacrei mele.
Pianul e al tău presupun.
Ce te face să spui asta?
Nu cred că soacră-ta iubește muzica.
Tatăl meu mi-a dat pianul.
- Cânți la el? - Da.
Dar doamna nu vrea muzică-n casă până nu se întoarce soțul meu.
Te deranjează dacă iau un loc?
Piesa pe care o tot cânți...
- N-o recunosc. - N-ai cum.
- Am studiat muzica. - Nu și pe asta.
Tu ai compus-o?
Am fost un compozitor, înainte de război. Când m-am căsătorit.
- Ești căsătorit? - Am fost căsătorit patru ani.
Și-am fost soldat tot de-atâția.
Cred că-i este dor de tine.
Nu, nu chiar.
Nu mai.
Vino aici!
- Ce cauți aici? - Credeam c-am uitat ceva aici.
Și intri neinvitată?
Nu te aud!
Îmi pare rău.
- Te-ai uitat la astea? - Nu.
- Nu? - Nu, crede-mă.
Citește una!
Cu voce tare!
Cu privire la dl Blank, e un tată căsătorit și are cinci copii.
De câteva luni încoace a avut...
relații sexuale cu fiica lui mai mică.
Ar trebui să fie acuzat pentru indecență.
Dl Dubua vinde mâncare pe piața neagră.
Dl Renkar este un comunist, un mincinos și-un homosexual.
Refugiații pretind că sunt catolici, când colo ei sunt evrei.
Ce sunt astea?
Sunt de la vecinii tăi.
Ne-au așteptat în primărie când am ajuns aici.
Sunt bârfe. Nimic mai mult decât bârfe de ranchiună.
Ar trebui arse!
Dacă ar fi după mine, așa ar fi.
Maiorul mi le-a dat.
Datoria mea e să le citesc. Poți pleca acum.
Nu știu de ce te-ai măritat cu el. Din cauza pământului?
Tatăl tău l-a pierdut pe-al lui și te-a trimis să cauți pe cineva bogat.
Nu, tatăl meu era pe moarte.
Și-a vrut să găsesc un bărbat bun!
Unul bogat!
Ce-am făcut?
Văd tot ce se petrece în această casă.
Te rog, a întrebat dacă poate intra în grădină.
Trebuia să te ridici și să pleci.
Ce te aștepți să fac, să stau închisă în cameră?
- Mă aștept să fii o soție credincioasă. - Sunt!
Atunci cum poți vorbi, cum poți respira
când știi că soțul tău este vânat
de aceste animale, când i-au scos ochii...
Ce s-a întâmplat?
Doar ce-am auzit asta.
Unitatea lui Gaston este într-un lagăr în Germania.
Soțul tău este un prizonier de război.
Acest neamț este inamicul nostru! Înțelegi?
Da.
Doamnă?
Nu pot vorbi cu tine.
Trebuia să te cred.
Cred că pentru asta ai venit în camera mea.
Îmi pare rău.
Amintește-ți că tu ridici chiriile astăzi, Lucille.
Haide, vom întârzia.
Merg să înot. Poți să înoți?
Dacă sunt handicapat, nu înseamnă că nu pot înota.
Scuze, n-am vrut să fiu...
Ce s-a întâmplat cu handicapul tău?
- Cu piciorul tău? - Calul meu a căzut.
Și piciorul mi-a fost blocat.
Altfel ai fi luptat în război. Așa-i?
Da. Aș fi luptat.
Nietzsche a spus că, un om este făcut să fie luptător.
Ai citit ceva de Nietzsche?
A mai spus că, o femeie este făcută să-l mulțumească pe luptător.
Piciorul lui... a pățit asta înainte sau după ce v-ați căsătorit?
După.
Frumos miros.
Poate c-aș putea cumpăra un buchet pentru dormitorul meu.
- Zâmbește. - Madeleine!
Trebuie să aduci animalele.
Vreau o vază lângă patul meu. Se poate?
Totul e acolo, doamnă Anzhelier. O să primești dublu luna viitoare.
Am învățat să cânt când eram mai mică.
Tatăl meu m-a învățat.
Și pe ea tot tatăl ei a învățat-o.
- E în... - Nu mai e cu noi.
Dar ei o să ni se alăture curând.
Ajunge cu practica pe ziua de astăzi.
De ce nu mergi afară să te joci?
Rămâi pe lângă casă.
- E drăguță. - Mulțumesc.
Doamnă, pot să vă cer o bucată de săpun, vă rog?
Să mă spăl.
Scuză-mă.
Mulțumesc.
Îmi pare rău.
E greu să locuiești atât de aproape de ei.
Băga-mi-aș.
Du-te naibii!
Benoit, te rog.
- Nu ai înapoiat arma? - Ba da, cea înregistrată.
- Ce crezi că poți întreba? - Am nevoie de el.
- Ce-i vei spune? - Neamțului...
din casa mea, îi fug ochii după Madeleine.
Ofițerul care locuiește aici poate să vorbească cu el.
- Nu vorbesc cu el. - Nu asta am auzit.
Nu-s aici să te critic.
Vreau doar să fie mutat.
Te rog.
Ai o plângere cu privire la un soldat neamț, îmi cer scuze.
- Vei face ceva? - N-am nicio putere asupra lui.
Suntem de același rang.
O regulă pentru noi și alta pentru ei?
Nu asta am vrut să spun.
Am pierdut războiul așa că nu trebuie să ne pierdem și femeile.
Atunci poate c-ar fi trebuit s-o protejezi de mai de mult, prietene.
Te rog...
Voi încerca.
- Dar posibil să înrăutățească situația. - Spune-i s-o lase-n pace.
N-o să spun asta de două ori.
Regimentul nostru poate pleca oricând.
Nu suport gândul ca tu să mă urăști.
Nu te urăsc.
Atunci invită-mă la ceai.
De abia dacă a mai rămas.
- Oamenii tăi l-au luat pe tot. - Vin atunci?
Am să vorbesc cu Bonnet.
În schimb, vreau doar să fim sinceri unul cu altul.
- Ce-i rău în chestia asta? - Nu-i va conveni soacrei mele.
- Vino și ajută-mă. - E la biserică-n seara asta.
O să întârzie încă jumătate de oră.
O singură băutură.
Cum ai devenit soldat?
Provin dintr-o familie de militari. Era de așteptat să devin unul.
Eu și frații mei, ne-am înscris în aceiași zi.
Frații tăi? Unde sunt?
Unul a fost omorât în Polonia.
Altul în Normandia.
Cel tânăr a plecat în Africa.
Oamenii n-ar trebui să fie sacrificați așa.
- Niciunul. - Eu nu gândesc așa.
Punându-mi întrebări, lucrurile devin mai dificile.
Crezi în război?
Să spunem că în dispoziția comună.
Nimeni nu recunoaște, dar acțiunile proprii nu înseamnă nimic.
De ce atunci când te văd, ești mereu singur.
Când mă vezi?
Uită de asta pentru două minute.
Haide.
Lucille!
Doamna-i pe drum.
Mergeți în grădină. Repede.
De mine trebuie să vă fie teamă.
Dar ea poate să sperie și-o năpastă.
Am vrut doar să-ți mulțumesc.
Ești foarte amabilă.
A trecut multă vreme decât n-am vorbit cu cineva așa deschis.
Îți mulțumesc.
Noapte bună.
Lucille! Presupun că acum vei spune tuturor, nu?
A fost în regulă pentru tine, tot ce fac e să lucrez.
Dacă nu aveam dragoste... Nu-mi pasă unde-i născut.
Sunt oameni, ca și noi. Și nu ei mi-au scos familia din casă.
- Tu ai făcut asta. - Soacră-mea a făcut asta.
- Nu eu. - Deschide-ți ochii, Lucille.
Oamenii noștri nu-s mai buni ca ei, unii din ei sunt chiar mai răi.
Întreabă-l pe ofițerul tău, el știe.
Întreabă-l ce-a citit în acele scrisori.
Întreabă-l ce-a citit despre soțul tău.
Trebuie să știi că toți ceilalți știu.
Nu înțeleg de ce ne comportăm așa frumos.
Câteodată... E mai bine să fii așa.
Mulțumesc.
De fapt, ce-i greșit în asta?
Ne lasă să gustăm puterea. Suntem învingătorii.
Oare?
Nu doar asta, dar trebuie s-o simțim.
Super! Altceva?
Asta-i treaba? Cineva s-a plâns?
- Nu te apropia de ei. - Toți sunt imorali.
Și știi care-s planurile Conducătorului.
- Care sunt? - Distrugere.
Sunt animale și doar ne ocupă pământul.
- Las-o-n pace. - Ție nu-ți pasă.
Sunt Locotenent.
De cât timp ai știut?
- Nu sunt nevoit să-ți spun. - Lucille!
Știai, nu-i așa?
Că fiul tău perfect are o aventură încă de dinainte să ne fi cunoscut.
Să vezi câte scrisori sunt despre tine.
Mereu ai spus cât de mult îți dorești un nepot.
Acum ai unul. Numele ei este Simon.
Poți să păstrezi secretele pentru tine, nu-mi pasă.
Pot să-ți cânt ceva?
E foarte frumos.
Ce este?
M-am măritat cu-n om ce m-am întâlnit de două ori.
Am încercat să mă conving că suntem îndrăgostiți.
Mai bine dacă eram moartă.
E imposibil.
- Lucille. - Vin.
Doamna vrea să te vadă de îndată.
Ți-o amintești pe doamna Perrin?
Da, desigur.
Ce te aduce aici, doamnă?
Fiul meu a murit în Normandia datorită avansării nemților.
Am primit permisiunea să-i vizitez mormântul.
Îmi pare rău s-aud asta.
- Cum merg lucrurile în Lyon? - Rău.
Măcar n-ai un neamț ce locuiește sub acoperișul tău.
Așa este.
Am auzit de ofițerul tău. E foarte prietenos!
N-am nimic cu el, dar Lucille are, nu-i așa?
E bine atunci.
A trebuit să plecăm în grabă iar unele lucruri au fost lăsate-n urmă...
Nemții se folosesc de casa noastră acum.
Poți merge înapoi să iei lucrurile?
Atențiune!
Ce sunteți așa mizerabili?
Cum sunt porcii.
E casa voastră? Aranjați-o!
Asta înseamnă să fii protejat de armata nemțească?
Lucille.
Stai. Uită-te la mine.
Ce se întâmplă acolo, e imposibil de apărat.
N-am nimic în comun cu acei oameni.
Locotenente, cum ați ordonat, totul este la locul lui. Altceva?
- Pregătiți-vă, imediat vin. - Da, să trăiți.
Singura persoană cu care am ceva în comun...
- Ești tu. - Nu.
Ceea ce-a trebuit să aduc înapoi au fost niște vesele chinezești,
și niște obiecte cu valoare sentimentală.
Am adus înapoi ce-a fost de adus.
Aerul era plin de șoapte.
Unii au spus că-s colaboratoare, alții mi-au admirat curajul.
Dar nimeni nu știa ce simțeam cu adevărat.
Majoritatea este aici. Îmi cer scuze pentru stricăciuni.
Bravo! Măcar tu ai tupeul să te impui acestui nemernic.
Cred că-și va vizita sora.
Vom avea restul nopții doar pentru noi.
Bine.
Vino aici!
Benoit Labarie, tu ești cel ce fură de la noi.
- Ești un hoț. - Ce te aștepți să facem?
- Ne tratați ca pe obiecte! - Cum îndrăznești să-mi vorbești așa?
Vorbesc cum doresc eu.
Nu-s singurul care vine aici, cu toții o facem.
- Dar situația se vă înrăutății. - Pleacă de aici.
Puii...
Dă-mi odată puii!
Ai face bine să te rogi ca nemții să rămână aici mult timp,
pentru că atunci când pleacă...
L-am prins. E Labarie.
- Ți-am spus să-i dai pace. - Încă are o armă.
Jumătate din oraș are, inclusiv eu.
A încercat să mă împuște cu ea.
Trebuie să faci ceva.
Unde mergi?
În Africa.
- Pe toți oamenii îi iei? - De ce să-i las aici?
Nu prea sunt bărbați aici.
Și ne pasă?
Nu.
Bun. Fugeau cu caii dacă nu-i luam.
- Măcar o să ne ajute la ceva. - Ofițer Bonnet!
Las totul în seama ta.
Timp de trei luni am conviețuit.
Acum nu mai există rețineri.
Nu se mai luptă între ei, nu se mai urăsc.
Doar lăsați-ne-n pace.
Parc-ai spus că duci calul de unul singur.
Ce-ai făcut? Pleacă! Îi distrag eu.
Băieți, acum.
Nu mișca.
Am un mandat de arestare pentru Benoit Labarie. Unde-i?
E pe ogor.
Voi căutați pe ogor. Restul căutați casa.
Nu știu ce-i cu voi fermierii.
Mereu puneți armele în același loc.
Calmează-te. N-o să stai în lagăr mult timp.
Dacă te întorci, va fi după minim un an.
Voi avea destul timp să i-o trag soției tale în timp ce tu tragi ca robul.
Du-te dracului!
Stai aici! Nu mișca!
Unde s-a tras?
Aici. A fost aici.
Fermierul e aici. Trageți.
- Madeleine? - E doamna acasă?
E plecată pe ziua de astăzi.
Ce s-a întâmplat?
- Cum de știi unde-i? - Nu există cabană în pădure.
Nimeni nu s-a oferit să-l protejeze?
De asta sunt aici.
N-am cum să-l ascund eu pentru că mă urmăresc.
Dacă te urmăresc...
- Nu trebuia să vii aici. - Benoit a fost un om bun.
Nimeni nu-l va ajuta.
Nu se poate deplasa foarte repede.
Și-l vor vâna, și-l vor găsi,
și apoi îl vor omorî. Știi asta?
Doar tu mă poți ajuta, te rog.
Eu...
Scuze, nu pot să...
Parc-ai spus că doamna-i plecată.
Ofițerul tău nu va veni.
Am dat de el în centru.
Îl caută pe soțul meu.
Să-ți fie rușine.
Unde mi-a fost capul? Prietenii și vecinii mei sunt vânați ca animalele,
în timp ce eu duceam o viață de vis.
O nebunie curată.
Labarie!
Ce cauți aici?
Câinii vin după mirosul tău. Ia hainele astea și vino cu mine.
Ieri, un ofițer din Forța de Apărare germană,
a fost omorât de Benoit Labarie, rezident al moșiei Monmare.
Orice persoană care-i va oferi adăpost, ajutor sau protecție,
sau știe unde se ascunde,
este rugată să raporteze informațiile centrului german
în 48 de ore din acest moment.
Sau vor fi omorâți de-un pluton de execuție.
Vaughn Falk, trebuie să vorbim.
Viscount, hai și tu.
Maiorule, sunt sigur că după un asemenea discurs,
vor anunța cât mai repede.
Credem că-i un comunist și că acțiunea lui a fost una planificată.
Știi ce se va întâmpla cu primarul orașului, dacă se întâmplă așa ceva?
Fie că-l prindem sau nu, ai dat de bucluc.
Dar maiorule, sunt primarul, nu poți să...
N-am nimic în comun cu tine.
Primarii sunt responsabili pentru oamenii orașului sau.
Dacă nu-l găsim în 48 de ore, te vom împușca.
Luați-l.
Maiorule! Sunt nevinovat!
Maiorule, te rog...
Înainte de moartea lui Bonnet, am discutat cu el.
Și mi-a spus de comportamentul tău dubios.
A fost așa cum a spus el?
Nu. Normal că nu.
Continuă căutările. Găsește-l.
Asta-i șansa ta. M-ai înțeles?
Nu vreau să te pierd, ești un ofițer bun. Haide, pleacă!
Da, dle.
Căutați acolo!
Cât de romantic. Trebuie să vorbesc cu comandantul lui.
Nu se poate.
- Cine știe? - Nimeni.
- Nici măcar soția lui? - N-am putut risca.
Ar fi trebuit să mă întrebi prima oară.
Bunicul meu a pus asta aici în timpul ultimului război.
Intră. Repede.
Nu scoate un sunet.
De ce faci asta?
Văzându-l în hainele lui Gaston, m-a făcut să mă gândesc că...
ar putea fi fiul meu.
Sunt aici.
Doamnă, îl căutam pe Benoit Labarie.
Lucille!
Lucille, n-am putut să-i opresc.
- Nu! - Oprește-te!
Oprește-te...
- Am căutat în pădure toată noaptea. - Știu.
- Locotenente. - Da.
- Suntem gata să percheziționăm casa. - Foarte bine.
Lucille, spune-mi ce s-a întâmplat.
Am făcut o greșeală.
Ce-i asta? E a ta?
Unde-i fiică-ta?
- Unde-i fiică-ta? - Cu tatăl ei.
Ne vom întoarce după ea.
Ți-ai schimbat sentimentele?
- Da. - De ce?
Locotenente, etajul e liber.
Avem nevoie de prosoape și ne întrebam dacă...
- Putem să împrumutăm câteva? - Au aparținut mamei mele.
Am încredere că le vei înapoia în starea lor originală.
- Desigur. - Luați-le.
Anna!
Deschide-l.
Verifică-l.
Grăbește-te.
Luați-o.
Nu-ți fie teamă pentru noi. Încă mai este timp.
Cineva poate o să-l toarne.
- Îl știi pe Benoit... - Da, știu.
Ai făcut lucrul corect.
Domnul poate vedea în inimile noastre.
Te iubesc.
Și eu te iubesc.
Ocupați poziția!
- Amin! - Amin!
Armați!
Trageți!
Liberi.
Mi-am spus că ei sunt ca și noi.
Dar nu sunt.
Sunt specii diferite.
Inamici pe vecie.
Nu mă voi ascunde până când războiul va fi gata.
Nu mi-e frică de moarte.
- Vreau să mor cu-n motiv. - Ce poți face.
- Cunosc oameni, în Paris. - Pe cine?
Oamenii se organizează. Ripostează.
Nu vei trece niciodată de punctele de securitate.
- Dar dacă-l duc eu? - Lucille, nu poți face asta.
Te iau cu mine.
Cum rămâne cu permisia?
Unde mergi, curvă nemțească ce ești?
E-n siguranță.
Ce cauți aici?
Am nevoie de-un permis.
Vreau să merg în Paris.
Unul din chiriașii noștri are nevoie de medicamente.
Fiica lui e bolnavă grav.
Ai auzit de primar?
- Da. - Cred că mă urăști acum.
Eu așa aș face de-aș fi în locul tău.
Acest chiriaș... a venit vreodată-n casa ta?
- Nu. - Păcat.
Subalternul mi-a spus c-a simțit un miros aparte de tutun.
Crede că ascunzi pe cineva.
Și tu?
Dacă credeam, dacă aveam cea mai mică suspiciune,
ar fi datoria mea să acționez.
Știu asta.
Să spunem c-a fost al meu.
Un dar de la soția mea.
Voi vorbi cu subalternul să-ți emită permisia.
Mulțumesc.
Ne vom vedea din nou.
Nu ca soldat.
Nici măcar nu mă vei recunoaște.
Ai grijă.
De viața ta.
E important pentru tine?
Da.
E important pentru mine.
Locotenente, e un ordin. Te rog.
Pot să plec?
Da.
Suita Franceză
Asta-i tot ce-ți trebuie.
Și... Gaston a lăsat asta. În caz de ceva.
Mulțumesc.
Gaston se va întoarce.
Sunt sigură.
Mulțumesc.
Știți acel miros de tutun?
Sunt sigur că-n casa lui Labarie a mirosit la fel.
Mai mult de-atât, am mers acolo intenționat.
Și vreau să percheziționez casa lui Anzhelier cât mai amănunțit.
Este posibil să existe o cameră secretă.
Foarte bine.
Maiorule, suntem gata. Să pornim?
Bună ziua.
Încotro?
- Încotro? - Paris.
Hârtiile.
Vino aici.
Ce să fac, Gustav. Dă-i drumul la femeie.
Ieșiți din mașină.
Afară!
Deschide-ți portbagajul.
Deschide-l.
Grăbește-te.
Jos.
Benoit!
Ține-te de mine.
Ajută-mă.
Deschide mașina.
Nici nu știu dac-am vorbit despre sentimente.
Niciun cuvânt despre iubire.
După război, am auzit că Bruno a murit.
Dar poate că doar a dispărut.
Ca și mine.
L-am dus pe Benoit la o fermă, și-o săptămână mai târziu am fost în Paris.
Am luptat pentru ce-am crezut și după 4 ani, Franța a fost liberă.
În timp, am încercat să uit oamenii pe care i-am pierdut.
Dar muzica m-a făcut mereu să-mi amintesc... de el.
"Suita Franceză" a fost scrisă în secret de naziștii ce-au invadat Franța.
N-a fost niciodată completată.
În 1942 autoarea ei Irene Nemirovski a fost arestată, pentru c-a fost evreică
și-a murit în lagărul de la Auschwitz.
Manuscrisul ei a stat necitit într-o valiză, aproape 60 de ani
până când a fost redescoperit de către fiica ei.
"Suita Franceză" a fost publicată în 2004 și-a devenit un bestseller.
"E un sentiment extraordinar c-am adus pe mama înapoi la viață.
Arată că naziștii n-au reușit cu adevărat s-o omoare.
Nu-i răzbunare, dar e o victorie."
Denise Epsten Duaple. Fiica autoarei.
Traducerea și adaptarea Richard Nasta @ RoSA pentru www.rosa-team.ro